Ърскин Колдуел
Кети

Превод от английски: Кръстан Дянков, 1980

chitanka.info

Морето се втурваше откъм синия залив в бели, огънати една след друга пътеки от блестяща пяна и разстилаше по широкия плаж плетеници от нежна дантела, които подир миг-два се стапяха. Беше неделя, в Сийшор Бийч наближаваше краят на сезона. Повечето летовници бяха заминали и във високия крайбрежен хотел почти не останаха гости. Три-четири рибарски лодки подскачаха като огромни бели тапи по вълните на мастиленото море, над брега лениво се носеха чайки.

Ван Ролинз се надигна от леглото и погледна от прозореца на десетия етаж.

— Да можех да остана още един ден — каза той и по загорялото му лице се изписа завист. — Ще ми се да сляза там долу и да потъна в пръските на водата. Колко ли е хубаво!

— Ние сме тук от три дни, Ван — припомни му Кети. — Можехме да отидем на плажа вчера или днес, а можеше и вчера, и днес.

— Да — рече той, — а не сме излизали от тази стая 48 часа. — Ван поклати глава. — Но лесна работа, пак ще идем някъде, пак ще бъдем заедно. Винаги с теб, хубавице, чудно творение на природата.

— Ван — усмихна се щастлива Кети, — защо винаги казваш това?

Той й намигна, дръпна се от прозореца и посегна към бутилката уиски на масата. Беше празна.

— Я виж, пак празна! Телефонирай долу да изпратят още две, и лед да пратят, много лед. Кажи да бързат и нов лед да сложат, че последният беше такъв един лигав. Представяш ли си на какво би заприличал животът, ако на света не останеше нито капчица уиски, а само лигав лед?

Кети вдигна слушалката и поръча лед и уиски. После седна на леглото.

— Ван — нервно почна тя, — искам да поговорим за нещо много важно. Много важно!

— Щом е толкова важно, защо не ми каза още онази вечер, като пристигна?

— Не исках нищо, което… Не исках нищо да помрачи дните ни.

— Говориш много сериозно, Кети — той натъпка възглавницата зад гърба си с отсечени движения и я загледа с тъмните си търсещи очи, а тя неспокойно запремята в ръце далите на халата си. — Какво има, Кети? — попита той угрижено.

Тя загърна розовия халат и отметна от челото си кестенявите коси. Приличаше на дете, крехка, свила се на ръба на огромното двойно легло.

— Ван, искам да се омъжа — без колебание каза тя и се помъчи да избегне проницателния му поглед.

— Слушай, Кети — поде той и като посегна към нея, раздразнение изкриви лицето му. Тъй като знаеше какво да очаква от него, тя бързо се дръпна. Той отново се облегна на възглавниците.

— Кети, нали сме говорили за тия неща? Защо почваш пак? Какъв смисъл отново да влачим едни и същи теми? Имам жена, имам четири деца и не мога да си позволя да разбия семейството си. И освен това, няма да бъде разумно, на работата ми ще попречи. Знаеш. Хайде да не се караме за неща, които не могат да се променят. Познаваме се вече пет години и всеки път се разбираме отлично, не е ли така? Виждаме се четири-пет пъти в годината, прекарваме заедно по един уикенд… Кажи, при тия условия какво повече може да иска едно момиче в наше време?

— Не говоря за това, Ван — тя все още си налагаше да не го погледне. Знаеше, че страшно го обича, страшно би я наранило да му причини неудоволствие или неприятност. — За друго става дума, Ван.

— Тогава за какво говориш, Кети? — смутено попита той. — Каза, че искаш да се омъжиш, нали?

Тя си пое дълбоко дъх и го погледна право в очите.

— Искам да се омъжа, но за друг, Ван.

Той се втрещи изумен, след миг недоверчиво се усмихна.

— Какви са тия смешки, след като години наред сме били един за друг толкова много? Или може би вече мислиш, че не ни е хубаво заедно? Бъди честна, кажи истината. Разбира се, хубаво ни е. Винаги си го казвала.

— Ван, сега съм на двайсет и осем. След две години ще бъда на трийсет и…

— След две години ти ще бъдеш още по-хубава и още по-чудесна. И ще лудея за теб тъй, както винаги съм лудеял. Времето само подобрява чудните творения на природата.

— Моля те, Ван, помъчи се да разбереш. Страшно е, като си помисля, че скоро ще бъда на трийсет. Затова искам да се омъжа сега, докато още мога. Да, точно така — докато още мога.

— А кой е той? За кого ще се омъжиш, Кети?

— За теб името няма никакво значение. Не го познаваш, не си го чувал. Не заема висок пост като твоя, не печели много. Живее в нашия край.

— Какъв е? Някой прочут местен дървар или дестилатор на терпентин в боровите гори на Алабама?

— Не, не е такъв. Адвокат е в града ни. Вдовец, горе-долу на твоите години. Четиридесет и една. Много е мил. Поиска да се оженим.

— Та кой няма да е мил с теб, кой не би поискал да се ожени за теб, да докосне едно такова необикновено творение на природата като теб?

— Досега нищо не е представлявал за мене — открито каза тя, надявайки се, че ще й повярват. — Поне не това, което си мислиш. Нищо не е имало. Ти знаеш, Ван, не мога да те лъжа.

— А защо искаш да се омъжиш за него? Защо за него?

— Защото никой друг не ме поиска.

— Не ме карай да се чувствам като последен мошеник, Кети! Ужасно е. Знаеш, не мога да се разведа и да се оженя за теб. Не мога току-тъй да си разруша семейството. А тия четири деца, които сега растат? Нали и за тях трябва, да мисля, и за тях? Пък и в службата ще ми навреди.

— Не искам да ти е криво, Ван — каза тя и съчувствено поклати глава. — Знаеш, не искам. Твърде много те обичам, за да ти причинявам болка, когато мога да ти я спестя. Просто стигнах онзи момент, когато трябва да се омъжа, преди да е станало късно. Всяко момиче трябва да мисли за младостта си, Ван, нали? Мина ли трийсет…

— Разбирам — кимна той и погледна през прозореца, — разбирам, Кети. — Чайките се рееха над брега — Но защо изобщо искаш да се омъжиш? Защо да не можем все тъй да се срещаме на всеки два-три месеца, както досега? Лошо ли е тъй? Знаеш, много пътувам. Винаги мога да си наредя нещата и да се срещаме по за два дни — било тук, било в Ню Орлеан, Чикаго, Атланта, Майами, навсякъде. Винаги си казвала, че тези наши срещи ти харесват, нали?

— Харесват ми, Ван, защото съм с теб, а с тебе ми е най-хубаво. Чувствам се сигурна, обичана. За мен няма нищо по-хубаво на света. Но трябва да помисля и за бъдещето. Повече не мога да отлагам.

Келнерът похлопа на вратата. Кети скочи, отключи, той влезе и остави на масата две бутилки уиски и ваничка ледени кубчета. Кети подписа сметката и му даде петдесет цента от чантата си. Келнерът благодари за бакшиша, събра празните бутилки и ги отнесе. Затвориха зад него, заключиха и едва тогава продумаха отново.

— Ако знаех, че тъй ще стане, щях да поръчам четири бутилки — отбеляза Ван, засмивайки се на себе си. — Додето се разберем, ще отидат четири бутилки. Спор за четири бутилки, ако изобщо има място за спор. — Той напълни две чаши, пусна небрежно леда и предложи едната на Кети. Тя загълта течността бавно и замислено. — Не мога да те пусна, Кети — рече той, очаквайки я сякаш да се подчини на решението му. После надигна чашата и я изпразни. — Аз така мисля, Кети. Това е.

— Не приказвай тъй, Ван — примоли се тя. — Помъчи се да погледнеш през моите очи, моля те!

— Не искам да гледам през твоите очи. Искам да бъда егоист, дяволски егоист! Отде накъде да гледам през очите ти? Не искам да ме напускаш, за да идеш при някого си там, в боровите гори на Алабама. Казвам ти, не искам! После вече никога няма да се видим.

— Разбира се, няма да се видим — тя си пое дъх. — Няма да мога, Ван.

Той заклати глава още по-решително.

— Мен, ако питаш, това е, Кети. Не бива да правиш това.

— Трябва да ме пуснеш, Ван!

— Не трябва — каза той и за пръв път се обърна към нея с раздразнение. — Ти си моя. И ще си останеш моя. Така е било, така е и тъй ще бъде — Ван спря запъхтян. Замълчаха. Накрая той се усмихна, гневът бе изчезнал и в този миг тя почувствува, че докато е жива, не ще бъде в състояние да му противоречи. — Мъдрецът си каза думата, Кети — шеговито додаде той.

Обви я с ръце и отчаяно я притисна. Кети зарови лице в него, прегърна го и тъй го целуна, сякаш се срещаха за пръв път след дълга раздяла.

— Избий си глупавата мисъл от главата, Кети! — рече той, отново добавяйки груб тон. — Забрави! Ти си моята любов, малка и сладка. Няма да те пусна при друг. Ти може да се правиш, че не знаеш, но аз зная кое е хубаво за нас и кое не.

— Но щом не можем да се оженим, трябва да се погрижа за бъдещето. Искам да имам деца, Ван. Нямам намерение да остана стара мома — само като си помисля, прилошава ми. Когато не сме заедно, ми е толкова самотно, страшно самотно!

— Не ти ли давам всичко, което поискаш, Кети? Имаш нов автомобил, приказно палто и куп други неща. Ако искаш, откажи се и от работата! Ще мога и теб да издържам. Печеля достатъчно. Винаги ще се грижа за тебе.

— Не, Ван — твърдо каза тя. — Не!

— Слушай, мила…

Тя се дръпна от него и застана до другия край на леглото.

— Не ме наричай вече така!

— А как да те наричам? Госпожа Еди-коя-си?

— Да!

— Да, но ти няма да бъдеш никаква госпожа! Ще си останеш тази, която си — Кети Уудсън!

Тя се обърна и приближи прозореца. Загледа се в извивката на белия плаж и сините води на залива. Гневът на Ван отново се изпари, той почака минутка, стана и се изправи до нея. Протегна ръка и силно я притегли към себе си. Като всеки път, когато бяха близо един до друг, тя обърна бавно глава, подигна устни към неговите и го целуна.

— Това е вече друго, Кети — каза той, отведе я към леглото и я накара да седне. — Значи не искаш никъде да отиваш, няма да ме напускаш и няма да се омъжваш за никого.

— Напротив, Ван — с подновена настойчивост каза тя. — Ще отида!

— Няма. Аз като ти кажа…

— Въпреки това!

— Няма!

Очите й се замъглиха. Тя скри лице в ръцете си.

— Бързо ще ти мине, Кети — помъчи се той да я утеши. Целуна я по страните, по челото, ръцете. — След около два месеца ще се срещнем пак някъде. И тогава ще разбереш, че не си сбъркала, като си ме послушала да не вършиш глупости.

Тя го отблъсна и с протегнати ръце го задържа на разстояние.

— Не, Ван! Сега е последната ни среща. Повече никога няма да се видим. Прибера ли се у дома, веднага се омъжвам…

— Кълна ти се, ако направиш това, ще дойда там горе и главата му ще счупя на тоя мерзък адвокат!

— Ти няма да направиш това, Ван. Ти не можеш да направиш такова нещо. Сам знаеш, заради мен…

— Кети — замоли се той, — всичко на света бих сторил за тебе, само забрави тази глупост! Кажи какво искаш, всичко ще сторя! Ако по-рано не съм, сега ти обещавам!

— Ще се ожениш ли за мен?

— Но, Кети, пак ли почваш?

— Тогава помни какво ти казах — прибера ли се у дома…

Ван грабна чашата и я напълни. Взе от ваничката няколко ледени бучки и ги хвърли вътре тъй, че уискито се разплиска. После изпи всичко.

— Кети, след два часа тръгвам. Утре в девет трябва да съм в Ню Орлеан на конференцията. Щатско съвещание по търговията. Хайде да не разваляме последните часове с повече спорове! До следващата ни среща ще минат горе-долу два месеца и в това време…

— И аз не искам да разваляме нещата, Ван — с напрежение в гласа рече тя. — Но трябва да направя това, което разумът ми повелява. Утре се връщам и…

— Ако трябва, всичко ще зарежа, ще се добера до тия ваши борови гори и ще го разкъсам на парчета тоя приятел! Не се шегувам, Кети! Помен няма да остане от твоя долен адвокат!

— Не говори така, Ван, моля ти се! За мен това е всичко.

— Кети, ще те направя щастлива, до края на живота си ще бъдеш щастлива, тъй щастлива, че от щастие ден и нощ ще се носиш като в облаци. Ти и сега си щастлива, знаеш го много добре, по-щастлива не си била. Който те погледне, начаса ще разбере колко си щастлива. Така ще бъде винаги. Няма да се откажа от тебе заради някой си там… Всеки друг, но не и ти, чудно творение на природата! Не съм аз кой да е. Хората от моята професия могат да ти кажат, че реши ли Ван Ролинз нещо да притежава, той го получава, независимо от конкуренцията и съпротивата. Нали затова са ми дали най-високия пост в търговския отдел на компанията; нали затова се готвят подпредседател да ме направят. Аз диктувам цените в цялата страна — от Ню Йорк до Сан Франциско, после тръгвам на проверка — цените не мърдат никъде, ако ще и потоп, и огън… А сега съм решил теб да притежавам, ти си моя, не забравяй това! Никакъв мизерен адвокат от боровите гори не е в състояние да ми подбие цената!

Кети захлупи лице в дланите си и се отпусна на леглото. Стъмваше се. Той отиде до прозореца, погледна ранните звезди, замигали над залива. На хоризонта изгряваше новата луна. Върна се и затвори куфарите.

Готов за път, той повдигна Кети и я долепи о себе си. Стояха тъй, един до друг, времето минаваше. Кети потрепери, обви врата му с ръце и пламенно го целуна.

— Колко много те обичам, скъпи мой — прошепна тя. — Никога не съм обичала тъй. И докато съм жива, никого няма да обичам като тебе. Любими… любими!

— Още ли искаш да се омъжиш за оня адвокат от горите?

— Да, Ван — тя се мъчеше да бъде спокойна. — Трябва. Не мога да го избягна.

— Но аз мога. Слушай, чуй ме! Всичко ще забравиш, всякакви женитби, всичко! Искам да се видим след два месеца в Чикаго или Сент Луис. Ще ти съобщя точно деня и мястото и ще ти изпратя билет за самолета.

— Не, Ван! Недей!

— А като си тръгнеш утре, подпиши сметката и я остави на касиера. Ще му кажа да ми я препрати в кантората.

— Моля те, Ван! Нека се омъжа за него! Моля те, заради мен!

— Няма да го бъде, Кети. Повече да не говорим. Ще изпусна влака за Ню Орлеан. Довиждане, любов моя! Внимавай, пази се! Ще се видим след два месеца.

Той почна да я целува, а тя се сгуши в него.

Най-сетне се отдалечи, пое куфарите и тръгна. Кети се изправи на леглото и загубила дъх, го проследи до вратата.

— Любими мой… — нежно каза тя. — О, любими мой!

— И аз те обичам, Кети — продума той. Сърцето й се сви от болка. Той застана на прага, хубав и привлекателен в тъмносивия си костюм, и я погледна с копнеж. — И тъкмо затова ще те задържа, заради нас. А сега, внимавай за себе си, че след два месеца…

Тя не запомни каза ли й нещо повече след този миг, но го видя — едър и мъжествен да излиза в коридора. После вратата се затвори. Той бе изчезнал; тя се строполи на леглото по очи и заплака в опустялата стая, заплака, както никога преди не беше плакала.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.